În timpul ultimei boli, care i-a si adus repede sfârșitul,
inelul purtat la încoronare de Elizabeth a fost scos de pe degetul regal.
A fost o operațiune delicată pentru pielea care crescuse peste aurul care statea fix pe deget.
Acesta era, se poate spune, alaiul ei de nunta,
care ii era alaturi de cand s-a dedicat Angliei, acum 45 ani.
Acum se pare ca trebuia taiat în două.
Crezuse ca era nemuritoare, desigur.
Ciudat era ca, în ciuda perucii castanii inspaimantătoare, bătătoare la ochi,
a fardului alb și a sânilor lăsati,
a diplomaților străini care o vedeau la curte și nu mai aveau nici un motiv să fie galanti,
toti jurau ca vedeau în continuare o femeie tinara, de nu mai mult de 20 de ani.
Trebie să nu fi fost prea visători cu privire la Regina Fecioară.
Era prea evident ca Elizabeth I era facuta din carne și sânge.
Zadarnic era răutăcioasa, aroganta, frecvent nedreapta,
și de multe ori era innebunitor de indecisa.
Dar fusese curajoasa, șocant de inteligenta,
capabila de a vedea ansamblu și in unele ocazii a fost cu adevărat înțeleapta.
Cu alte cuvinte,
a avut toate calitatile necesare pentru a fi un politician de geniu, fără îndoială.
Doar la cativa pasi de mormântul lui Elizabeth de la Westminster Abbey,
se află corpul unei alte femei, Maria, regina Scotiei,
care a bântuit-o și a fascinat-o atât de mult pe Elizabeth.
Nu a fost virgina, asta e sigur. Nici un politician deosebit.
Un dezastru total ca si conducător, poti spune.
Dar Mary a reușit ceva care a ocolit-o pe Elizabeth:
s-a "reprodus"!
Aceasta este povestea a două regine și, mai important, a două femei:
una politician, cealaltă mamă.
Este povestea unui nașteri dureroase, unirea Angliei și a Scoției:
nașterea Britaniei.
(: SDR :)
O ISTORIE A BRITANIEI de Simon Schama
CORPUL REGINEI
O tradiție draga a fost respectata
când Elisabeta a aflat știrea că va deveni regină, la 17 noiembrie 1558:
statea sub un stejar batran.
Primele ei cuvinte au fost din Psalmul 118:
"a domino factum est mirabile in oculis nostris".
"Voia Domnului este o minune pentru noi."
Avea dreptate, era o minune!
De fapt, era un miracol că era inca în viață in acea zi.
Politica regala a tudorilor era o afacere sângeroase, mai ales fata de femeile tudor.
Erau doar două, la urma urmei, când mama ei, Anne Boleyn, s-a dus la eșafod.
Păcatului ei, cel puțin în mintea lui Henry, fiind eșecul ei de a avea un fiu.
Avea un trup posedat de diavol.
O bucată de carne necurata care trebuia eliminată.
Deci, nici Elizabeth nu era in afara oricarei banuieli.
Prin ochii ei negri mosteniti de la Boleyn, stia ca este observata.
Inevitabil, au fost momente când nu i-a fost usor.
Era o adolescenta când a lovit-o primul necaz.
Trăia cu paznicul ei, Katherine Parr, văduva lui Henric VIII,
când noul sot al lui Parr, Thomas Seymour, a început sa-i faca vizite "jucause" in dormitor.
Dupa ce Katherine Parr a murit,
a început sa circule zvonul că Seymour voia sa se casatoreasca cu Elizabeth.
Chiar numai să se gândească la așa ceva era o trădare!
Chiar mai rău, unele guri spuneau că Elizabeth era insarcinata cu copilul lui Seymour.
A fost nevoie ca Elizabeth sa arate un extraordinar calm și încredere în sine
pentru a-l convinge pe Lordul Protector Somerset că era nevinovata.
<< My Lord, circula zvonuri împotriva onoarei mele, ca acestea: >>
<< că as fi în Turn cu copilul Lord-ului Amiral. >>
<< My Lord, sunt calomnii rușinoase. >>
<< Doresc din toată inima, My lord, să vin la curte și sa demonstrez cine sunt. >>
<< O sa va asigur prietenii de cat de mica este puterea mea, Elizabeth. >>
Avea, amintiți-vă, doar 14 ani,
dar deja avea tărie, claritate și curaj.
Exact ce trebuia, pentru că va avea nevoie de aceste calități 5 ani mai târziu,
când se va confruntă cu cea mai traumatică și periculoasă criza din viața ei.
Când sora ei vitregă catolica, Mary, a venit la tron, Elizabeth s-a trezit cu mari probleme.
A fost trimisa în Turn când a eșuat un complot protestant impotriva lui Mary.
Elizabeth s-a apărat singura de acuzatia de trădare, dar a rămas sub o atentă supraveghere.
Pericolul a trecut doar cand a fost eliberata 5 ani mai târziu,
când Regina Mary a murit fără copii.
Deci, Elisabeta statea aici, sub stejar, pe cale de a deveni o regina protestanta.
Supraviețuise si trebuie să fi fost plina de ganduri negre
cu privire la cât de greu o să fie.
Mama ei fusese ucisa doar pentru ca "produsese" o fiică și un mort,
iar pântecele surorii ei Mary "produsese" doar o tumoare care o ucisese.
Cu toate aceste amintiri "orbitoare", cu toata inteligenta sa,
Elizabeth trebuie să fi știut cat de dur avea sa fie drumul unui conducător de sex greșit.
La 25 de ani,
Elizabeth a venit într-o atmosfera de mari speranțe și adânci anxietăți.
Festivitățile de încoronarea au fost atent planificate
pentru a o prezinte pe tinara regină ca pe un model de virtute.
Totuși, aceasta șaradă de pietate,
putea compensa putin nenorocirea de a avea o altă femeie pe tron.
Toti acesti sceptici trebuie să fi fost asigurati de precocea auto-proclamata Elizabeth,
de aerul de energie controlată pe care il emana în public, chiar de la început.
Ati putea presupune că primele sale aparitii in consiliu au fost un calvar.
Dar consilierii nu au văzut o fată candida,
ci pe cineva care părea ca avea autoritatea unui bărbat, se spunea.
Elizabeth a făcut tot ceea ce femeile din Anglia sec XVI nu ar fi trebuit să facă:
privea barbatii în ochi și intervenea in discutiile lor.
Fusese educata de tutorele ei, Roger Ascombe.
Ascombe nu era un expert "ieftin".
Era un orator al Universitatii Cambridge și a avut ciudata idee
de a preda adolescentei o disciplină pe care mulți o credeau nepotrivita pentru o femeie:
arta retoricii, arta discursului public.
A fost prima și cea mai puternica arma politica a lui Elizabeth.
Dar Elizabeth a adus in gestionarea suveranității ceva care i-a fost în întregime propriu,
ceva de care nici un manual princiar de conduită nu vorbea:
arta regizorală era artă regizorală!
Tatăl și mama ei le-au cunoscut instinctiv.
Elizabeth avea din plin darul unei actrite.
Pur și simplu adora sa fie adorata.
Dar adorarea nu era același lucru cu supunerea.
Pentru consilierul ei cel mai important, tatăl ei "surogat", William Cecil,
carisma nu substituia un lucru care asigura viitorul Angliei protestante:
un moștenitor.
Cecil știa că majoritatea țării era catolică încă, activ sau pasiv.
De asemenea, știa cât de puțin trebuia pentru ca atat de greaua victorie a Reformei sa fie anulată.
Deși regina spunea la toată lumea ca nu era treaba ei,
Cecil îi amintea mereu că regatul avea nevoie ca ea sa aiba un soț.
Corpul ei o cerea de asemenea,
deoarece în sec XVI se credea ca virginitatea prelungită era toxica,
cunoscuta sub numele de "boala verde": o păstrare anormală a spermei feminine.
Deci, medicul ordona copulația maritala pentru binele regatului.
Problema era ca Cecil era dureros de conștient că dacă o forta prea tare pe Elizabeth,
putea sfârși prin a o arunca in bratele barbatului pe care ea chiar îl iubea.
Acel barbat era rivalul lui Cecil in Consiliu: Robert Dudley.
Dudley era tot ceea ce Cecil nu era: stralucitor, galant, un extrovertit zgomotos,
și nu în ultimul rând, arata incredibil de bine, mai ales pe cal.
Pentru o regină careia ii placea sa fie înconjurata de privitori
și care ii respingea pe cei pe care ii credea dezagreabili fizic,
asta conta foarte mult.
Aveau un trecut comun, aceiași tutori, aceleași traume ale copilăriei.
Tatăl lui Dudley fusese executat pentru trădare, deci ambii erau orfani ai eșafodului.
În anii sumbrii ai domniei lui Mary,
si-a vandut din terenuri pentru a o ajuta pe Elizabeth să scape.
Treburile astea nu se uita niciodata!
Dar cât de mult erau un cuplu?
Au fost iubiti, asa cum o spun bârfele, diplomații din Europa și producatorii de film?
În calea lor statea soția lui Dudley, dar ea era grav bolnava de ani de zile.
Dupa ce a murit, Dudley era liber,
și a dormi cu servitorul tau, nu era ceva neobișnuit în Anglia tudorilor.
Dar era scandalos pentru o regină
care isi afisase virginitatea la încoronare lăsându-si părul liber.
Când era presată de zvonuri,
replica grațios că era imposibil când era înconjurata zi și noapte de doamnele ei.
Cu exemplul sortii propriei mame în fața,
ar fi fost riscant pana la nebunie să se culce cu Dudley.
Ca întotdeauna, politicianul din ea o calauzea in dragoste.
S-a întâmplat ceva care a adus daune teribile relației lor.
Soția lui Dudley, Amy, a fost găsita moarta cu gâtul rupt la picioarele unei scări.
Un accident care era prea convenabil pentru a fi credibil.
Era, la urma urmei, epoca de aur a bârfei,
iar bârfa nu credea ca Amy căzuse, bârfa credea ca fusese împinsa.
Elizabeth l-a indepartat imediat pe Dudley până la eliminarea suspiciunilor.
Oficial, deși regina întotdeauna a insistat că Dudley era nevinovat,
a aruncat încă o umbra peste relația lor, chiar atunci când erau liberi să se căsătorească.
Poate că a fost un caz de:
"Fereste-te de cei care iti urmeaza chemarea inimii, ca nu cumva să ti-o cucereasca".
In următorii ani, Elizabeth a pendulat între dragoste și exasperare,
întocmind documente prin care il facea pe Dudley conte, doar pentru a le rupe în fața lui.
Alteori, în special când era sâcâita de consiliu,
il chinuia pretinzând ca era pe cale să se căsătoreasca.
Niciodată nu a făcut-o!
In 1563, Elizabeth a renunțat definitiv la posibilitatea de a se căsători cu Dudley.
Era pregătita să-i ofere pe altcineva,
cineva a carui căsătorie era de o importanță extraordinară pentru balanta puterii britanice:
Maria Stuart, regina Scoției.
De-a lungul întregii torturatei istorii a relației lor,
Elizabeth a fost roasa de curiozitate despre verișoara ei, Maria.
Prinsa in cursa unui concurs nevrotic de frumusete,
isi interoga ambasadorii ca și cum ar fi fost niste oglinzi,
cu privire la cine era mai înalta, mai frumoasă, mai spirituală, mai abila.
Elizabeth ar fi câștigat pentru creier, dar din cele cateva picturi pe care le avem,
Maria, cu fata in forma de inima, pleoapele grele și tenul cremos,
avea atuuri cu care putea "spala podeaua" cu barbatii.
Era mai mult decât un concurs!
Pentru Elizabeth, Maria, regina Scotiei, era o amenințare!
Motivul era evident: Maria era catolica
și Biserica Catolică nu recunostea dreptul lui Elizabeth de a fi regina Angliei.
Pentru ea, era un "produs" al căsătorie ilegale a lui Henry VIII, cu Anne Boleyn.
Deci, in ochii catolicei Maria, Elizabeth era pur și simplu ilegitima.
Cum putea Elizabeth sa n-o ia ca pe ceva personal?
Maria nu era doar un Stuart, era, de asemenea, si un Tudor prin renumitul ei bunic, Henry VII.
Atâta timp cât Elizabeth era fără copii, Maria era următoarea in linie la tronul englez.
De cand Maria la 18 ani ajunge în Scoția de la curtea franceză unde fusese crescuta,
relația dintre verisoare a fost contaminata cu suspiciuni reciproce.
De la prima ocazie, Elisabeth s-a comportat urat, aproape irațional,
refuzand ca Maria sa treaca in siguranta prin Anglia spre noul ei regat
și forțând-o să navigheze pe mare pe lungul drum spre Scoția.
Deși era afectată,
răspunsul Mariei trăda o auto-milă teatrala pentru a se ridica la nivelul nasului lui Elizabeth.
<>
<<Și dacă se va intampla, Monsieur Ambasador,>>
<>
Poate ca lucrurile ar fi stat mai bine între ele
dacă Maria ar fi acceptat soțul protestant ales de Elizabeth,
sub "forma lozului câștigător" Robert Dudley.
Era o mică problemă cu acest plan!
Maria nu avea intenția sa facă ce spunea Elizabeth!
Oricum, toată lumea știa că după moartea soției sale, Robert Dudley era putred de bogat.
Lord Henry Darnley, băiatul frumos din nobilimea scoțiana,
părea o perspectivă mult mai bună.
Vazandu-l pe "vițelul aratos" de Darnley, Maria a hotarat că trebuie să-l aibă.
Il ajuta si sângele de Tudor care ii curgea prin vene.
Din păcate, si mult whisky alerga prin ele!
Maria a descoperit prea târziu ca s-a căsătorit
cu un bețiv leneș, destrăbălat, incapabil de a face chiar și lucrurile minime ale unui co-suveran.
Prinsa la Holyrood cu guvernarea Scoției fără el,
Maria l-a solicitat din ce în ce mai mult pe secretarul ei particular,
catolicul italian, David Riccio.
Desigur, nobilii protestanti din Scoția
erau convinși că Maria complota pentru a transforma iar Scoția într-o țară catolică.
Deci, înstrăinarea continua a lui Darnley de soția sa
a dat lorzilor ofensati de accesul lui Riccio la regina, "portita" căutata.
În 1566, l-au abordat pe Darnley și i-au propus ceea ce insemna o lovitură de stat violentă.
"Scapa de Riccio, care e iubitul ei, nu doar secretarul ei!", i-au spus.
"Ah, asta explica de ce este o târfă!", a zis Darnley.
"Am să-i arăt eu cine este sef."
Pe 7 martie, în timp ce Maria lua masa,
Darnley și colegii săi complotisti au dat buzna în camera ei,
l-au separat pe îngrozitul Riccio de fustele lui Mary și l-au înjunghiat în fața ei.
Între 50 și 60 răni au fost descoperite pe corpul lui dupa ce a fost aruncat pe scara secreta.
La un moment dat ucigașii s-au intors spre Maria, indreptând un pistol spre pantecul ei gravid.
Dar Maria a știut să transforme teroarea in favoarea ei:
în lunile care au urmat, a "muls" melodrama uterului amenințat de tot ce o putea ajuta.
În loc să fie o "epavă plângacioasa", Maria a ramas ciudat de calma.
Știa că era puternica pentru că avea cea mai puternica arma în pântece.
Indiferent ce se întâmpla cu inutilul, betivul, ucigașul, dobitocul ei soț,
știa ca avea să nască un copil.
Mama și copilul vor supraviețui.
Pe 19 iunie, la Castelul Edinburgh,
Maria a dat naștere unui băiat care va fi James VI al Scotiei.
La auzul veștii, Elizabeth a reacționat plângand:
<>
Maria avea atâta dispreț pentru Darnley, incat a hotărât să scape de el.
Probabil ca se gandea să scape de el ca soț,
dar existau unii foarte devotati, în special contele de Bothwell,
care întelesesera ca suspinele ei insemnau ceva mult mai "radical".
Bothwell, unul dintre cei mari proprietarii de terenuri din Scoția,
era bogat, promiscuu și periculos.
Putea sa se transforme si in cavaler,
aplecandu-se asupra suferindei Maria, ca protector.
Bothwell era foarte fericit sa rezolve "problema Darnley" a Mariei.
În seara zilei de 9 martie 1567, în timp ce Maria participa la un joc cu mingea,
Bothwell a supravegheat aprinderea fitilului
care la 2 dimineața va detona o cantitate imensă de praf de pușcă sub casa unde Darnley dormea.
Casa a fost aruncată in inaltul cerului. Darnley era mort, dar nu conform planului!
Cu cateva minute înaintea exploziei,
a auzit zgomote suspecte și a sarit de pe un scaun pe fereastra dormitorului.
Fugind prin grădină în cămașa de noapte, Darnley a alergat spre complotiști,
care l-au sugrumat.
Asasinarea lui Darnley a fost un punct de cotitură în viața Mariei.
De acum, moartea a urmat-o pe Maria ca o "doamnă-care-asteapta".
Deja era bolnava, vomitand mucozitati negre.
Avea nevoie de ajutor, și Bothwell, fără scrupule, era aproape.
Puterea pe care o avea asupra Mariei l-a facut nesăbuit.
I-a anunțat pe lorzii scotieni ca pentru guvernarea corespunzătoare a țării
trebuia ca Maria sa aiba un soț.
Foarte "decent", s-a oferit sa preia "postul"!
Pentru căsătorie,
Bothwell a propus sa o răpeasca pe Maria și sa o duca in sumbrul său castel din Dunbar.
Acolo isi va "infinge steagul" ca viitor rege al Scoției
infingandu-l violent el însuși în ea, ar fi spus.
Presupunea ca atunci Maria traumatizata se va căsători cu el.
Spre groaza celei mai mari parti a țării,
Maria exact asta a făcut, câteva săptămâni mai târziu, la Holyrood.
Acesta a fost momentul in care Maria a pierdut: a pierdut controlul asupra propriului corp,
a pierdut neprețuitul activ politic al maternității, patat de relatia cu Bothwell.
A pierdut Scoția, a pierdut tot acest blestemat "meci".
Nunta nu trebuia să aiba loc niciodată!
Dacă era doar jumătate din politicianul Elisabeth,
s-ar fi distanțat de Bothwell, nu se căsătorea cu el.
Apoi ar fi aruncat "o tona de cărămizi" peste criminalii lui Darnley,
spunand ca este șocata de crima, cu adevărat șocata,
prezentandu-se apoi poporului scoțian ca o mamă de două ori victimizata.
Din contra, mama s-a lasat transformata într-o curvă.
Maria se confruntă acum cu armatele rebele loiale lui Darnley.
Dar in ajunul luptei,
Bothwell a dispărut "elegant" pentru a aduce întăriri, așa a spus,
lăsând-o pe Maria singura in fața inamicului.
A fost ultima data cand l-a vazut.
Târâta înapoi la Edinburgh, captiva, murdara și ciufulita,
a apărut la o fereastră,
cu rochia ruptă din umeri, cu sanii goi, întâmpinata de o mulțime urland insulte.
Au apărut fiţuici care o prezentau ca pe o "sirenă",
"sirenă" fiind un alt nume pentru prostituată.
"Sirenele" nu erau demne să stea pe tronul Scoției,
astfel ca Maria a fost nevoita să renunțe la el în favoarea fiului său, copil inca.
Fratele ei vitreg protestant, contele de Moray,
l-a preluat pe copilul James și s-a autoproclamat regent al Scotiei.
Maria avea 25 de ani.
Povestea ei părea terminata, dar nu era.
Mai avea o ultimă armă: aerul de frumusete afectata tragica.
Încarcerata în castelul Loch Leven, în mijlocul unui lac adânc si rece,
si-a dezlănțuit farmecele seducătoare asupra temnicerului ei,
unul din neînduplecatii clanului Douglas, care s-a topit de adorație.
După 10 luni de închisoare, in mai 1568,
Maria a evadat peste lac.
Era doar o cale sa-si reia tronul: sa apeleze la verișoara ei Elisabeth.
Această călătorie peste graniță, trebuia să fie un refugiu temporar.
Trebuie să fi presupus ca șederea va dura o luna, un an cel mult.
Daca cunoaștea adevăratul răspuns, 19 ani,
sigur ar fi evitat sa traverseze Solway Firth.
A fost o etapa epuizanta, transformatoare:
părul tuns pentru deghizare, asezata cocosata într-o barcă mică,
ochii fixați pe țărmul scoției care disparea in zare.
Apariția Mariei pe pamantul englez a aruncat-o pe Elizabeth în criză.
Era Maria moștenitoarea ei sau nu?
La urma urmei, Elizabeth nu mai era tanara: avea 35 de ani în 1568.
Spălătoresele regale încă trimiteau lunar dovezi lui Cecil despre capacitatea ei de a face copii,
dar nu era deloc pe puncul de a se căsători.
Regina fugara a Scotiei trebuia sa fie tratata ca următoarea in linie,
sau cel puțin ca un suveran coleg, un oaspete?
Nu chiar. Prima solicitare a Mariei catre Elizabeth
a fost niște haine care se potriveau statutului ei mai degrabă decât zdrențele cu care fugise.
A primit, după multe plângeri, un pachet de lenjerie.
Mai rau, poate că nu știa că Elizabeth deja ii purta perlele favorite,
furate de dușmanii Mariei și trimise reginei engleze.
De fapt, Elizabeth nu știa ce să facă cu Maria!
Toate instinctele ei regale erau revoltate
de umilințele și injosirile venite de la verisoara regala.
Dacă Maria ar fi de acord să-si tina mâinile departe de tronul englez,
Elizabeth era ispitita sa o ajute sa-si recapete coroana scoțiana.
De asemenea, Elizabeth vedea si partea cealalta a problemei:
era o nebunie sa repuna o regină catolică pe tronul ​​scoțian,
pentru ca oferea o intrare în Britania pe ușa din spate pentru francezi și spanioli.
Acum era un regim protestant sigur în Scoția, condus de dușmanii lui Mariei.
De ce sa tulbure apele?
Deci, dacă Maria isi imagina ca se putea baza pe solidaritatea feminina a reginei, se amăgise.
Primul lucru pe care Elizabeth l-a făcut, a fost o anchetă a crimei soțului Mariei, lord Darnley,
care s-a transformat într-un proces în toata regula.
Acum Maria nu mai avea nici o iluzie că nu era decat o prizoniera.
A fost mutata din casă în casă sub ochiul atent al contelui de Shrewsbury,
care primise neinvidiatul post de temnicer al ei.
Unele case nu erau decat o ruină umeda,
altele, cum ar fi aceasta din Wingfield, erau mai tolerabile.
Wingfield este in Derbyshire, și vă spune ceva despre nervozitatea temnicierilor ei.
Maria Stuart trebuia păzita tot timpul de orice posibilitate de evadare,
departe de Scoția, departe de Londra, departe de coasta.
De fapt, în mijlocul tarii.
Dar oriunde era, devenea problema numărul unu de securitate maximă,
nu doar o durere de cap, ci un "magnet" de conspirație.
Erau multi "grei politici" pentru care Maria era o alternativă legitima atractivă pentru Elizabeth.
Nu erau doar o grămadă de ochi salbatici catolici visători,
ci oamenii aproape de "inima" guvernului lui Elizabeth.
Planul lor cel mai ambițios era de a anula căsătoria cu Bothwell,
iar regina scotiei să se căsătorească cu primul duce al regatului:
Thomas Howard, duce de Norfolk.
Deși Norfolk era catolic in inima, ca atâtia in acele timpuri,
cel puțin la exterior era un protestant conform.
Era rezonabil de a vedea planul căsătorie
ca o modalitate de bandajare a rănilor nevindecate ale Reformei.
Dar regina nu s-a lasat păcălita nicio clipă.
Când complotul a fost descoperit, l-a trimis pe Norfolk in Turn.
Planul s-a prăbușit!
Insă, era o altfel de furie pe cale să izbucneasca:
arderea cu "flacarea catolica".
În nord, catolicismul nu numai ca nu fusese dezrădăcinat,
ci era hrănit cu resentimente arzatoare și idei de independența feroce
de catre marile familii aristocratice care fugisera aici.
Erau aici de secole,
și nu erau pe cale de a fi înlaturate de o grămadă de birocrați de-ai tudorilor.
Doar n-o să le spună ei cum sa guverneze și ce religie sa aiba!
Deci, pentru ei, Maria Stuart nu era doar o succesoare,
ci un înlocuitor, un înlocuir imediat.
Deci, nordul catolic se lupta cu sudul protestant.
La un moment dat se părea ca nordul putea câștiga.
Dupa ce rebelii au "măturat" Lancashire, Yorkshire si Northumberland,
se părea ca Britania catolica renăstea.
Acum guvernul lui Elizabeth știa cine ii era împotriva,
ultimul act al nesfârșitului război religios
care a început când Henry VIII s-a facut sef suprem al Bisericii.
12.000 de soldați au zdrobit brutal rebeliunea.
Brutalitatea a avut efect,
deoarece nordul razvratit a fost ultima mare rebeliune care a perturbat Anglia tudorilor.
Este bine sa simti tara "asezandu-se" in sfarsit în "podoaba" ei elisabeth-ană,
sa o simti "grasă", sigura, confortabila.
Dar a existat tot timpul un fel de nervozitate a grandorii.
Elizabeth era de 20 ani la domnie și pretendentii au venit și au plecat.
Intotdeauna era o problema cu ei:
prea smerit, prea catolic, prea prost.
Și în plus, acum pețitorii ei aveau rivali:
milioanele ei de supusi,
care devenisera de o gelozie posesiva și care credeau că regina era doar a lor.
In 1570, au avut-o.
Cultul, religia lui Elizabeth, au fost spectaculos create.
Ziua ei de incoronare a devenit cea mai mare sărbătoare naționala,
mai sacra decât toate evenimentele din calendarul papal.
Imaginea ei a început să apară în toate picturile alegorice:
Elizabeth este ca un soare care a dat curcubeului nuantele radiante.
Chiar si cei "din interior",
care vedeau clar elaboratele scheme prin care această imagine era proiectată,
care știau că Luna palidă care strălucea pe fața reginei
era doar coajă de ou pulverizata, borax, piatră-acră și apă chioara,
chiar și acesti "știutori" au fost cu totii captivati de cult.
A avut efect asupra tuturor oamenilor, în special a barbatilor,
chiar și atunci când au ajuns "mai sus" și stiau mai multe.
Au construit enorme case in onoarea ei.
Era un fel de nevoie disperata de a impresiona,
un fel de cultura imatura bruta, o foame de splendoare stralucitoare:
Elisabetana e batatoare la ochi, ciorapi stransi pe coapse,
biblioteci cu lambriuri de stejar cu metrii de clasici necititi,
săli de bal mari cat terenurile de joc.
Ai crede că adepții așteptau un fel de Madonna naționala,
dar mulți știau că avea un preț greu găzduirea "spectacolului".
Dacă ați fi fost un burghez din Warwick, e greu de stiut ce v-ar fi enervat mai tare.
"Hoinarii" regali veneau cu 200 de căruțe pline cu bagajele reginei,
fiecare trasă de 6 cai.
Insemna găsirea a o mulțime de camere de locuit, insemna o mulțime de fân.
Apoi, cu o săptămână înainte de eveniment,
oamenii de la biroul de aprovizionare veneau și cumpărau totul pentru vizita,
pe loc si la prețurile fixate de ei.
Celebritatea domnilor și doamnelor era greu de mulțumit!
Presupunând ca erau "pusi" pe distractie, doar nu isi "șifonau" mutra intr-un bâlci!
Nici regina Bess însăși nu o facea,
aparea plina de bijuterii, cu fața acoperita de cretă albă, ca o zeiță coborata pe pământ.
Dar, la fel ca nemuritorii, era pe cat de înspăimântătoare, pe atat de maiestuoasa.
Puteai visa în fascinantul spectacol elisabeth-an
atâta timp cât nu credeai prea tare in ceea ce se întâmplă dincolo de sceptrul regal.
Dincolo, în Europa,
era pe cale sa se aprinda un război total între puterile catolice și protestante.
Rivalitatea dintre Maria, regina Scotiei, și Elizabeth,
nu mai era o telenovelă copilaroasă, era chiar în centrul luptei globale.
La Roma, Papa a declarat-o pe Elizabeth eretica.
"Oricine o elimina," a decretat Papa,
"nu numai că nu păcătuieste, ci isi âștigă merite în ochii lui Dumnezeu."
Ca răspuns, Anglia a devenit un stat national securitar.
Guvernul a recrutat infiltrați și agenți dubli.
Domni vigilenti
au jurat sa elimine pe oricine era suspectat de complot împotriva reginei.
În centrul operațiunii era spionul principal al elisabetha-nilor, Francis Walsingham.
"Inteligenta nu este mereu prietenoasa", era motto-ul lui Walsingham.
Toată cariera sa a fost o demonstrație a aplicarii că puterea inseamna cunoaștere.
Walsingham era feroce, dar nu si paranoic.
Existau conspirații subterane, organizate în Franța, Roma și Spania, toate avand acelasi scop:
asasinarea lui Elizabeth și urcarea pe tron a Mariei Stuart.
Lui Elizabeth i se facuse lehamite sa mai aiba grija de Maria,
dar lui Walsingham, nu.
Slujba lui era să-si facă treaba "murdara" pentru Anglia, asta faceau spionii importanti.
Dar știa bine cum sa n-o implice pe regina.
Elizabeth trebuia să fie in afara oricarei suspiciune de complicitate la crimă.
Pe de altă parte, "problema Maria" nu permitea sa se mai "traga de timp" încă 15 ani.
Walsingham si-a dat seama ca trebuia să forțeze o soluție.
Asa ca, a pus la cale o "bijuterie" de capcană.
Mary era sub arest la domiciliu, dar era lăsata să conducă viața de la curte a doamnelor.
Dar in decembrie 1585, Walsingham a făcut o schimbare.
Maria imreuna cu lucrurile ei au fost brusc "ambalate"
și trimisa in închisoarea din apropiere de la Chartley Manor, Staffordshire,
unde era păzita de puritanul care nu zambea niciodata, Amyas Paulet.
Dupa aceasta miscarea a lui Walsingham,
Maria era furioasa, disperata sa găseasca o cale de a ieși din închisoare.
Deci, a fost încântata când a descoperit
un mijloc ingenios de a face contrabandă cu scrisori codate cu sustinatorii sai.
Scrisorile erau puse pe ascuns într-un pachet etanș,
bagate apoi prin cep in butoaiele de bere si livrate către și dinspre Chartley.
Dar Maria nu știa că aceasta era o capcană.
Walsingham pusese totul la cale. Scrisorile erau interceptate.
Când ultimul "campion" al Mariei, bogatul negustor Anthony Babbington,
a furnizate Mariei detaliile unui complot pentru uciderea lui Elizabeth
și punerea Mariei pe tronul ​​englez, Maria a raspuns încurajandu-l.
Capcana s-a inchis.
La Chartley, Maria simtea cerul luminandu-se.
După aproape 20 de ani de nedreaptă închisoare,
simțea libertatea aproape, atât de aproape ca practic ii simtea gustul.
Într-o dimineață, ceva neobișnuit, Paulet i-a permis sa mearga la vanatoare.
De departe, a vazut un grup de călăreți apropiindu-se.
Maria trebuie să-si fi zis:
"Asta e: vesti de la Babington. In sfârșit libera."
Dar de fapt era mandatul ei de arestare.
Babington și colegii săi complotisti fusesera torturati și mărturisisera.
Maria a fost ridicata în timp ce camerele sale de la Chartley erau percheziționate,
găsindu-se sute de documente incriminatoare.
La Londra, Elizabeth i-a trimis lui Amyas Paulet o scrisoare exaltata.
<>
Fusese doar încă un popas, încă un castel în cariera ei de regina rătăcitoare:
Fotheringhay, in Northamptonshire, acum e doar o movilă plina de ierburi.
Nici ruina, nici cladirea care a fost aici,
nu pot inlatura greutatea dramei care avea să urmeze.
Toti cei care se așteaptau ca Maria Stuart să se năruie mărturisind in lacrimi,
au judecat-o total greșit.
Dimpotriva, lunga, si in cea mai mare parte dezastruoasa, ei cariera a schimbat ceva in ea
care a făcut-o fermă și enervant de nobila, ca și cum era deasupra acestei șarade murdare.
Din momentul arestării pana in momentul executării, a dat ce-i mai bun din ea.
<>
A doua tactică a fost de a minți de la un cap la altul,
negand orice cunoștința despre intrigile lui Babington,
acuzându-l sus si tare pe Walsingham ca el a pus totul la cale pentru a o elimina.
Elizabeth nu vedea lucrurile exact la fel.
A scris despre Maria ca și cum regina Scoției
ar fi fost nerecunoscatoare fata de gazdă, care "a aruncat prosoapele pe jos".
<>
Pe 15 octombrie 1586, a început procesul oficial.
Într-un gest tipic, jumătate scuză, jumătate amenințare,
Maria si-a avertizat procurorii să-si asculte conștiința.
"Amintiți-vă ca teatrul lumii este mai mare decât regatul Angliei", a spus ea.
La audiență au asistat din toata lumea și de toate vârstele,
căci acum era in centrul atenției.
Maria intra in cameră șchiopătând datorită unei infirmitati dureroase,
îmbrăcata din cap până în picioare ca o fascinanta Maica Superioara,
în haine de catifea neagră și cu o coafură alba.
Lipsita de avocat, "si-a indreptat armele" inspre Consiliului Privat din fața ei.
<>
<<atat de inteligent incat sa fie capabil de a se apăra singur,>>
<>
Parca ar fi contat ce spunea!
Procesul sa reluat la Londra fără ea
și a trecut rapid peste argumentele ei.
Toată viața, Elizabeth a fost speriata de fascinanta, enervanta ei verisoara,
care i se părea ca personifica toate clișeele despre femei pe care Elizabeth le respingea.
Acum avea o nemaipomenită ocazie de a scapa de "Maica Maria".
Parlamentul era nerăbdător să scape de ea, poporul "lătra" pentru sângele Mariei.
Cu toate acestea, Elizabeth nu o putea face ea insasi.
Nu pentru ca avea ceva sentimente pentru Maria, ci pentru că ii era frică:
ii era frică că lumea ii "va vedea" amprentele pe toporul.
Asta tulbura somnul lui Elisabeth, era întrebarea chinuitoare:
sa o ucida pe Maria ca să scape de necazuri, sau sa si-o apropie.
Pe 1 februarie 1587,
în cele din urmă Elizabeth si-a pus semnatura pe ordinul de executie al Mariei.
Tot haosul, mizeria, nesăbuita aventura, erupțiile conspiraționiste, iluziile patetice,
crizele histrionice de auto-milă, toate evadările și scăparile,
toate acestea au dus la acest moment suprem.
Va fi o martira catolica.
Când i s-a spus ca o să fie executata de catre un curtean scoțian plângând, în dimineața următoare,
Maria i-a spus să fie vesel:
"Problemele Mariei Stuart, se termina aici.", a spus ea.
<>
ca o adevărată femeie scoțiana și ca o adevărata femeie franceză.>>
Când s-a dezbrăcat in fata călăului,
rochia neagră modesta a căzut pentru a descoperi o fustă roșie,
de nuanta roșie-sangerie a martirului.
I s-au legat ochii cu o batistă de mătase albă brodata cu aur.
S-a asezat cu atata liniște totală pe butuc,
ca l-a speriat pe călău.
Prima lui lovitură taie adânc,
a doua mai taind doar un fir agățat de carne.
Chiar și acum, Maria a reuşit să rămână în centrul atenției.
Timp de 15 minute după ultima lovitură de topor,
buzele de pe capul retezat, au povestit martorii,
au continuat să se miste ca într-o rugăciune tăcută.
Când călăul, care acum probabil dorea să se omoare, a ridicat capul inspre spectatori,
a văzut o gramada de bucle castanii.
Era doar o peruca.
In groaza generală, craniul Mariei, cu părul gri tuns scurt,
i-a scăpat din mâna și s-a rostogolit pe podea.
Atunci un urlet groaznic a venit dinspre sângele care îmbiba fusta.
Capul câinelui din poala Mariei s-a ivit dintre rămăşiţele stăpânei lui.
Au încercat din greu să-l spele de sângele coagulat.
Au reusit, dar el nu a mai mâncat, a zacut, a murit.
A fost un alt martir al pateticei, tragicei vieți a Mariei.
Poate că micutul câine a fost prima bocitoare, dar sigur nu a fost ultima.
Printre cei care au plâns, uimitor, a fost si Regina Elisabeth,
regretand profund ceea ce făcuse.
<>
<<și profund indurerată a rămas atat de uimita, atât de mult s-a lasat prada durerii,>>
<>
Poate ca unele angoase ale lui Elizabeth erau remușcări autentice, o parte fiind de frică.
Avea dreptate să-si facă griji.
Chiar înainte de executia Mariei,
Regele Phillip al Spaniei isi accelerase planurile de "întreprindere" a Angliei.
Cum Maria era acum moarta, nu-i mai statea nimic in cale.
Dintr-o data, Anglia elisabeth-ana era foarte mica, foarte vulnerabila.
Era cel mai urat coșmar al lui Elisabeth: o vastă invazie catolică.
Acum Phillip lansa una!
Cu toate acestea, amiralii spanioli erau foarte pesimisti de succes.
Stiau ca navele engleze aveau un mare avantaj în viteza si manevrabilitate.
Miracolul nu a fost că Anglia a fost salvata, ci că spaniolii au venit la ea pentru a o elimina.
Doar câtiva kilometrii de Canal și o direcție neavantajoasa a vântului au făcut diferența.
Vremea, ca de obicei, "a luptat" pentru Anglia!
Dar aproape ca au reusit.
Englezii aveau tot dreptul sa fie speriati în vara și toamna lui 1588.
Ce faci când plangi și esti îngrozit? Strigi dupa mami!
Deci, ascultandu-l pe Robert Dudley, mort de cancer in acest moment,
dar care rămasese marele organizator al spectacolelor lui Elizabeth,
s-a infatisat trupelor din tabăra militara de la Tilbury:
mama, mama-fecioară a Angliei,
o mama pe care o vroiai langa tine,
o mamă îmbrăcată cu o platoşă din oțel.
Tot ceea ce Elizabeth a învățat s-a gasit la Tilbury:
carisma costumului, explozia strălucitoare a oratoriei,
și, poate cel mai important, pe care toate mamele o știu instinctiv:
nimic nu poate inlocui prezenta ta.
Și ea era acolo, in 8 și 9 august,
sosind într-o caleasca aurita, escortata de 2.000 de militari extaziati.
Iar pentru mulțimile extaziate era "aur curat"
fiind primul mare discurs al unei regine, înregistrat de istorie.
Chiar aici a avut loc evenimentul din 1588,
nu in largul mării, ci la o tribuna improvizata din Tilbury.
<>
<<Știu că am corpul unei femei fragile și neputincioase,>>
<>
<<și voi lupta impotriva acestei Spanii sau a oricui alt prinț al Europei>>
<>
Sunt vorbe si publicitate, dar publicitatea a facut diferenta pentru Anglia.
La fel ca retorica lui Churchill care făcut diferența în 1940.
Instinctiv, regina știa ceea ce poporul ei avea nevoie să audă.
"Uite", spunea ea, "poate ca sunt o zeita dar sunt facuta din carne și sânge, ca si tine."
"Oriunde vei fi, voi fi cu tine."
Asta face diferența dintre teroare și determinare,
de aceea avem regine.
Nu poti face ceva pe care Elizabeth sa nu-l poata face.
Euforia din 1588 a fost de scurtă durată.
In ultimii ani ai secolului tudor-ilor, foametea din întreaga țară a declanșat revolte.
Asasini și cerșetori jefuiau la drumul mare.
Irlandezii, de care se vorbea ca de niste sălbatici, au inceput un război de 9 ani.
Pentru regina, distanța dintre mitul trupului ei fără vârstă și realitate zbârciturilor,
a devenit si mai evidentă.
Inevitabil, au început să apara vorbe despre succesiunea ei.
Toată lumea știa că va fi James, fiul Mariei, regina Scotiei.
În cele din urmă, Maria, Regina Scotiei, mama,
era cea care a triumfat din mormânt peste rivalul ei, Elizabeth?
Elizabeth avea o alinare:
James fusese crescut ca protestant, forțat să-si renege propria mamă după dizgraţierea ei.
Dar totuși, era copilul Mariei, rodul pântecelui ei, nu al lui Elizabeth.
Când Elizabeth a murit în 1603, aproape o jumătate de secol după ziua de sub stejar,
"delicat ca un măr care cade dintr-un copac", a spus cineva,
și când lenjeriile de corp i-au fost inlaturate, s-a văzut că avea încă formele unei fecioare:
mijlocul de viespe, șoldul subțire, supla.
Era un corp care, după unii, nu si-a îndeplinit scopul pentru care l-a modelat Dumnezeu:
să se fi unit cu un soț ca sa-i creasca sămânța si să-i dea lui și țarii urmasi.
Nu a făcut nimic din toate astea, dar nimeni nu a zis că si-a dezamăgit poporul.
A fost diferita, atata tot!
Dupa ce a fost scos,
inelul care o unea pe Elizabeth cu țara sa a fost dus 700 Km spre nord, in Scoția.
Acum va simboliza o nouă căsătorie, una dintre două națiuni.
Elizabeth si Maria Stuart nu s-au întâlnit niciodată.
Pana la urma a fost nevoie de James I pentru a aduce cele două femei împreună,
ele fiind mai aproapiate moarte, decât au fost vreodată în viață.
In jurul lui 1560 circula o gluma buna:
toate problemele vor fi rezolvate numai dacă Maria și Elizabeth se căsătoreau una cu cealalta.
Într-un anumit sens asa s-a intamplat.
Cel puțin, împreună, cu un preț teribil și cu atât de multă durere, au avut un copil.
Era unul mic, cu un nume mare:
Magna Britannia, Marea Britanie.
(: SDR :)